Архангел Гавриил на тунике, мозаика с императором Константином на клатче, крест на каблуке — в новой коллекции Dolce & Gabbana щедро использованы византийские мозаики. На сайте журнала Vogue размещены фотографии новой коллекции — случайно или намеренно в техническом описании пронумерованные 666×1000?
Sveiki visiem! ...jautājums - no kurienes es nāku, manas dzimtas saknes - mani ir vienmēr interesējis.Tāpēc esmu šajā blogā ar vecvectēva Paul Max Bertschy uzvārdu.Viņa darbi liecina par to, kāds viņš bija cilvēks. Vecvectēva mūža darbs- uzceltā Liepājas pilsēta, kurā arī es piedzimu, liecina par viņa milzīgo gara spēku.Tādā veidā es būšu savienota garīgā pasaulē ar viņu, un ar Dieva palīdzību man būs vieglāk izpausties gan darbos, gan domās, gan dvēselē un garā. Mana devīze- Vienoti Garā!
otrdiena, 2013. gada 26. februāris
sestdiena, 2013. gada 23. februāris
Latvju lakats.
Mani ieinteresēja Latvijas karoga rašanās vēsture, un es nolēmu veltīt šim stāstam savu rokdarbu, kuru tā arī nosaucu- Latvju lakats. Dzijas krāsa un pati dzija ir īsta lauku dzija sarkanbrūnā krāsā, kuru es saņēmu mantojumā kā dāvanu jau no šīs dzīves aizgājušās Annas. Un dziju pārtinot, iedevu tai jaunu elpu, jo kamoliņi bija satīti ļoti stingri. Man vecmāmiņa mācīja to, ka dzijai ir jāelpo, tāpēc tā ir jātin kamolos brīvi. Un tā šī dzija sāka elpot, un to tinot es sajutu, ka man gribas tādu ļoti lielu lakatu, kas sildītu, kurā varētu ietīties, bet, kas sildītu ne tikai fiziski, bet arī garīgi, un man bija skaidrs, ka šajā lakatā noteikti ietamborēšu baltu svītru, kāda ir Latvijas karogā, bet ne vienu, bet gan četras, kas simbolizēs latvijas spēku dažādos vēstures etapos. Šīs svītras es pakāpeniski samazināju, it kā simboliski domājot par to, kā vēstures gaitā ar vēsturiskiem notikumiem mainās Latvijas tautas nacionālā pašapziņa, un šodienas globalizācijas laikmetā tā ir knapi saskatāma.
Maria Bertschy
Latvijas Karoga rašanās vēsture.
svētdiena, 2013. gada 10. februāris
piektdiena, 2013. gada 1. februāris
Призри на смирение. Икона Пресвятeй Богородицы.
История иконы
Впервые икона Божией Матери «Призри на смирение» явилась в 1420 году на Каменном озере в Псковской области. Можно предположить, что это событие произошло в утешение и ободрение псковичей в период большого бедствия, «морового поветрия» (голода), которое разразилось тогда над Псковской областью.
«В лето 6934 (1426), тоя же осени, бысть знамение от иконы святыя Богородицы, на Камене озере, у Василя у двора: шла кровь из правого ока, и на место капала, где стояла, и на пути шла кровь, как везли от иконы в убрус, как в Псков провадили икону Пречистыя, месяца сентября в 16, на память святыя великомученицы Евфимии».
Икона была перевезена в Псков и хранилась в соборном Троицком храме. В память этого перенесения, празднование в честь иконы было установлено 16/29 сентября. Древний образ «Призри на смирение» не дошел до наших дней. В XIX веке уже не встречается упоминаний о древней иконе, находившейся в Троицком соборе, и, возможно, погибшей во время одного из стихийных бедствий.
Списков иконы «Призри на смирение» известно немного.
Один из них конца XVII в. находится и поныне в Киевском Флоровском Вознесенском женском монастыре.
Второй — икона Божией Матери «Призри на смирение» — украшает в настоящее время главный храм в Киевском Свято-Введенском мужском монастыре.
Иконографически образ Божией Матери «Призри на смирение», принадлежит к типу «Путеводительница» («Одигитрии»).
Чудо в Киеве
Икона «Призри на смирение» (XIX в.), прославившаяся чудесным явлением — нерукотворным отпечатком на стекле — была принесена в дар Введенскому храму осенью 1992 года схимонахиней Феодорой. Монашеская жизнь в этой обители тогда только начиналась.
Изготовили специальный киот, и икона была установлена в храме, слева от иконостаса.
Образ привлекал к себе внимание верующих своей необычайной красотой, и они часами могли молитвенно простаивать перед ним. Благодаря этой иконе и сам Введенский храм стал известен в городе.
Летом 1993 года настоятель Введенской общины, игумен Дамиан обратил внимание на потемневшие краски иконы, находящейся в деревянной раме под стеклом. Было принято решение пригласить реставраторов, чтобы определить причины изменения красочного слоя. Однако, 1 августа, в день памяти прп. Серафима Саровского, когда рама со стеклом была снята, все присутствовавшие увидели, что тональность красок на иконе не изменилась, а на стекле с обратной стороны явился чудесный серебристый отпечаток, в точности повторивший силуэты Богоматери и Младенца.
В результате исследований киевских ученых установлено, что светло-серого цвета отпечаток на стекле органического происхождения и является нерукотворным отражением Богоматери и Младенца, который на темном фоне выглядит негативом, а на белом — позитивом.
Это событие было запечатлено в видеофильме режиссера А. Лесового «Киевское чудо».
От самой иконы и от нерукотворного ее отпечатка на стекле стали происходить исцеления.
22 ноября 1995 года Священный Синод Украинской Православной Церкви Московского Патриархата постановил считать Киевскую икону Божией Матери «Призри на смирение» чудотворной, с празднованием в ее честь 16/ 29 сентября.
Каждый год 19 июля/1 августа в Свято-Введенском мужском монастыре торжественно отмечается и день явления чуда — нерукотворного отпечатка на стекле.
Современные чудеса
Одним из первых подтверждений чудотворности образа был случай исцеления молодой женщины, заболевшей гепатитом (желтухой) в то время, когда она готовилась стать матерью. Врачи, проводившие наблюдения за больной, требовали немедленно прекратить беременность, считая что болезнь губительно скажется на здоровье младенца. Но молодая женщина, будучи верующим человеком, побоялась взять на себя грех убийства во чреве собственного ребенка. Три дня она молилась перед образом Богородицы, прося о помощи. Вскоре были сделаны повторные анализы, которые показали внезапное приостановление болезни. Родившаяся девочка была совершенно здорова.
Весть о благодатной помощи Царицы Небесной быстро распространилась по всей стране, и отовсюду стали стекаться паломники. Почтить православную святыню приходят и гости из-за рубежа, католики и протестанты.
За последние годы чудотворная икона пребывала по приглашению во многих местах Украины. И где бы она не была, сила благодати Божией от этой святой иконы проявлялась в исцелении недужных, которую Божия Матерь подавала от многоцелебного своего образа.
Так, получила исцеление женщина, страдавшая во время беременности токсикозом.
Затем, в Вольнянске, исцелилась слепая женщина, которую в церковь обычно водила внучка. Приложившись к иконе, она повернулась к людям со словами: «Люди, я теперь вас всех вижу!».
Известен случай, когда мальчик, получивший 60 процентов ожога тела, был исцелен елеем от чудотворной иконы.
Адрес Свято-Введенского мужского монастыря: 01011, Киев, ул. Московская, 42. Тел. 254-20-10.
Проезд: от ст. м «Арсенальная» – авт. 55, 62, трол. 38 до ост. «Кинотеатр “Зоряный”»;
от ст. м «Печерская» – авт. 62, трол. 38 до ост. «Кинотеатр “Зоряный”»
Liepāja . 20 gadsimts.
20. gadsimts
No 1900.gada līdz 1910. gadam notiek pavisam trīs “lielās bumbiņu spēles” jeb pašvaldības vēlēšanas.Ja iepriekšējos gados, līdz 1902. gadam, Liepājai bija viens galva – H. Adolfi, tad turpmāko laiku līdz Pirmajam pasaules karam – veseli pieci.
1902. gada vēlēšanās par pilsētas galvu kļūst dzelzceļa ierēdnis Hermanis Cinks. Viņa dienesta laiks nav garš. Veselības stāvoklim pasliktinoties, H. Cinks šķiras no amata pirms pilnvaru notecēšanas – 1906. gada 1. martā.
1908. gadā pēc sava pēcteāa V. Dreijersdorfa nāves H. Cinks uz pusotru gadu atgriežas pilsētas galvas postenī.
1906. gada vēlēšanās par pilsētas galvu ievēlē Viljamu Dreiersdorfu, viņa vietnieks – latvietis, skolotājs, namīpašnieks, no 1902. gada pilsētas valdes loceklis un sabiedriskais darbinieks Teodors Breikšs.
1910. gada par pilsētas galvu kļūst Liepājas ģimnāzijas direktors Alberts Volgemuts. Par pilsētas galvas vietnieku uz nākošo āetrgadi atkal tiek ievēlēts Teodors Breikšs, bet no 1914. līdz 1915. gadam viņš ieņem pilsētas galvas posteni.
Rūpniecība un tranzīttirdzniecība ir pilsētas ekonomiskās dzīves balsti gadsimta sākumā.
1910. gadā Liepājas 52 lielrūpniecības uzņēmumos tiek nodarbināti 7810 strādnieki, tas ir, 8,4 procenti no visa Latvijas strādnieku skaita.Kā impērijas pilsēta ar modernu ostu, attīstītu rūpniecību un pievedceļiem Liepāja ieņem nozīmīgu vietu Krievijas armijas ģenerālštāba militāri stratēģiskajos aprēķinos.Jau 19. gs.80. gados tā tiek izraudzīta par krievu Baltijas flotes bāzi.1899. gada pavasarī tiek apstiprināts Liepājas jūras cietokšņa būves projekts un nākamās desmitgades laikā uzbūvē kara ostu, ierīko 8 krasta baterijas un sauszemes nocietinājumus.Baltijas kara flotes lielie zaudējumi krievu – japāņu karā mazina Liepājas bāzes nozīmi.1908. gada 1. novembrī cars Nikolajs II apstiprina Valsts aizsardzības padomes lēmumu likvidēt Liepājas jūras cietoksni. 1909.gadā, kad uz Liepāju vairs neattiecas cietokšņa statuss, atsākas plaša dzīvojamo namu un rūpnieciskā celtniecība.1905. – 1907. gada revolūcijas notikumi Liepājā sasaucas ar norisēm plašajā Krievijas impērijā. 1905. gada janvārī notiek ģenerālstreiks, februārī – kaujinieki pilsētas ielās pārdroši sāk atbruņot gorodovojus, maijā notiek āetru dienu politiskais ģenerālstreiks, jūnijā – stihisks matrožu dumpis Karostā, augustā – protesti pret izsludināto armijas rezervistu mobilizāciju krievu – japāņu karā. Pavadot mobilizētos uz staciju, notiek sadursme ar dragūniem: nošauti 11, ievainoti 24 cilvēki, 1905. gada oktobrī arī Liepāju skar ģenerālstreiks – no Liepājas cietuma atbrīvoti 13 politieslodzītie, pilsētas domes ārkārtas sēdē nolemts panākt pašvaldības vēlēšanu pārcelšanu no 1905. gada decembra uz 1906. gada martu.
Gadsimta sākumā Liepāja kļūst par lielāko Krievijas emigrācijas centru.
Tiešo satiksmi ar Ņujorku no 1906. gada jūnija uztur āetri kuģi, tad deviņi, visbeidzot – 11.
1907. gadā caur Liepāju izbrauc apmēram 56 500 cilvēku, 1913. – 70 125.
Vācijas armijas karavīri Liepājas ielās 1912.gads. |
Pirmā pasaules kara priekšvakarā Liepāja kopā ar Rīgu aptver āetras piektdaļas Latvijas rūpnieciskās ražošanas, ārējās tirdzniecības apgrozījums ir 104,2 miljoni rubļu – gandrīz divas reizes vairāk nekā gadsimta ieskaņā.
1914. gada 2. augustā ar Liepājas apšaudi Latvijā sāk dunēt Pasaules karš. Sauszemes karaspēks Liepāju okupē 1915. gada maijā. Gada beigās pilsētā ir palikuši vairs tikai 43 600 iedzīvotāju. Liepājā valda vācu okupācijas kārtība, trūkums, saimnieciskais pagrimums.
1918. gada 20. novembrī virs Latviešu biedrības nama Suvorova (tag. Raiņa) ielā sāk plīvot pirmais sarkanbaltsarkanais karogs Liepājā.
1919. gada 19. janvārī notiek Liepājas pašvaldības vēlēšanas.
Tās ir pirmās vispārējās, tiešās, aizklātās vēlēšanas ne tikai Liepājā, bet visā Latvijā. Tajās uzvar Latvijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas kopējais saraksts ar ebreju “Bundu”, iegūstot 54 procentus balsu.
Par pilsētas galvu ievēl Ansi Buševicu.
Ar 1919. gada 7. janvārī, kad, tuvojoties lielinieku armijai Latvijas Pagaidu valdība ar Kārli Ulmani priekšgalā ir pametusi Rīgu un ierodas Liepājā, pilsētas vēsturē sākas periods, kurš ieguvis apzīmējumu “Liepāja – Latvijas galvaspilsēta”.
Liepājā sāk iznākt valdības laikraksts “Latvijas Sargs”, 27. februārī tiek izdots rīkojums par bezzemnieku apgādāšanu ar zemi, tiek uzsākta finanšu reforma.
16. aprīlī pēc vācu inspirētā valsts apvērsuma jeb aprīļa puāa, Pagaidu valdība pārceļas uz tvaikoni “Saratova”, kas angļu militārajā aizsardzībā stāv Liepājas ostā. Pēc puāa likvidēšanas 27. jūnijā tā, liepājnieku jūsmīgi sagaidīta, atgriežas krastā.
Šajā datumā Liepāju atstāj vācu karaspēks. Laikabiedru secinājums: “Valdības nostiprināšanās un izveidošanās notikusi mūsu pilsētā, caur ko tā ieņems nozīmīgu vietu Latvijas atdzimšanas vēsturē.”
Brīvības cīņas pie Liepājas ausgtāko punktu sasniedz 1919. gada novembrī, kad pie Rīgas sakautais Bermonta – Avalova karspēks tuvojas pilsētai.
14. novembris Liepājai kļūst tikpat nozīmīgs datums kā 11. novembris Rīgai un visai Latvijai. Tieši šo, 14. novembri, Latvijas pirmās brīvvalsts laikā Liepāja atzīmē kā savas atbrīvošanas dienu.
Latvijas Republikas sākuma gados Liepājā ir 67 400 iedzīvotāju, pilsētas 300. jubilejas priekšvakarā reģistrēti 1738 bezdarbnieki.
Īsā laikā Liepāja piedzīvo vairākas pilsētas galvu maiņas līdz 1921.gada 16. martā ievēl Evaldu Rimbenieku.
Salīdzinot ar 1913. gadu, kravu apgrozījums Liepājas ostā ir samazinājies vairāk nekā 12 reizes. Liepāja kā tirdzniecības ostas pilsēta savu nozīmi zaudējusi. Šādā situācijā dzimst iecere par Liepājas brīvostu un 1931. gada 22. septembrī likts pamatakmens pirmajai noliktavas jaunbūvei Latvijas pirmajā brīvostā.
Liela nozīme pilsētas ekonomikas stabilizēšanai un uzplaukumam ir 1929. gadā atklātajai Liepājas – Glūdas (Jelgavas) dzelzceļa līnijai.
Kopš 1920. gadu sākuma, kā arī vēlāk ievērojamākais rūpniecības uzņēmums Liepājā bija Kara ostas darbnīcas jeb KOD, kas sevī ietver mašīnu, fabriku un kuģu remonta rūpnīcu, kurā atrodas 600 pēdu garie doki, lielākie Baltijas jūrā, un viens mazais peldošais doks.
1935. gadā KOD sāka ražot lidmašīnas. Tie bija modeļi KOD – 1 un KOD – 2, paredzētas aizsargu aviācijas un aeroklubu vajadzībām.
Otrs lielākais pilsētas uzņēmums ir Liepājas drāšu fabrika, kuru 1933. gadā, nonākušu parādos, iegūst KOD.
Viens no lielākajiem nozares uzņēmumiem ir arī ādu fabrika akciju sabiedrība “Korona”.
Liepājas saimnieciskajā dzīvē stabilas pozīcijas ir arī vairākiem nelieliem uzņēmumiem, piemēram, J. Bokuma harmoniju darbnīcai, brāļu Antonišķu velosipēdu darbnīcai. 1935. gadā veiktā rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumu skaitīšana liecina, ka Liepājā ir 267 uzņēmumi ar mehanizētu dzinējspēku vai vismaz pieciem algotiem strādniekiem un 1576 uzņēmumi bez mehāniskā dzinējspēka ar vismaz āetriem strādniekiem.
1937. gada 15. jūnijā Liepāja kļūst par pirmo pilsētu valstī, kuru ar Rīgu savieno regulāra gaisa satiksme.
1930. gados Liepāja piedzīvo lielu būvniecības aktivizēšanos: savu jauno dievnamu 1934. gadā iegūst Liepājas Lutera draudze, 1935. gada 18. maijā tiek atvērta Armijas ekonomiskā veikala jaunbūve, 27. oktobrī notiek jaunā Latviešu biedrības nama iesvētīšana un atklāšana, 1937. gadā atveras jaunā Liepājas krājkase un lombards, 1938. gada 2. oktobrī iesvēta un atklāj jauno 28. janvāra Draudzīgā aicinājuma pamatskolu.
Liepāja ir kļuvusi arī par izglītības un kultūras pilsētu: 1920. gadā savu darbību uzsāk Valsts Liepājas tehnikums, 1921. gadā Liepājas reālģimnāzija kļūst par Valsts Liepājas vidusskolu, 1926. gadā tiek atvērta Latvijā pirmā mākslas amatniecības skola.
1922. gadā tiek dibināta Liepājas opera. Latviešu dramatiskais teātris pilsētā pastāv jau kopš 1907. gada.
1922. gadā nodibinās Liepājas konservatorija, 1927. gadā – Liepājas filharmonija. 1924. gadā apmeklētājiem tiek atvērts Pilsētas muzejs.
1939. gadā un 1940. gadā Liepājā izvietojas 15 000 padomju karavīru. Viņu uzturēšanās rada ne mazums sadzīves problēmu. 1940. gadā tiek pieprasīta māju atbrīvošana no latviešu iedzīvotājiem Tosmares apkārtnē, kā arī visa tur esošā īpašuma nodošana. Jau 1939. gada oktobra beigās Sarkanas armijas garnizona komandants paziņo, ka “satiksme caur Tosmari privātām personām līdz turpmākam rīkojumam būs slēgta.”
Sākās nekontrolējams PSRS pilsoņu ieplūdums Latvijā. Daļa no tiem ir NKVD aģenti ar uzdevumu graut pastāvošo iekārtu un gatavot Latvijas okupāciju.
1939. gada 6. oktobrī Hitlers pasludina jaunu kārtību Austrumeiropā, jau 28. septembrī Maskavā Vācijas ārlietu ministrs Ribentrops parakstījis protokolu, kas nosaka vācu tautības iedzīvotāju izceļošanas kārtību. Pārvietošana sākas 1939. gada oktobra vidū ar speciāli no Vācijas piegādātiem kuģiem, visus organizatoriskos darbus veic paši vācbaltieši.
Pēc statistikas datiem Liepājā dzīvo 4520 vāciešu – 8 procenti no pilsētas iedzīvotāju skaita.
3. novembrī darbu uzsāk repatriācijas iecirknis. Simtiem vācu tautības Latvijas pilsoņu ik dienas atsakās no Latvijas pavalstniecības un 7. decembrī, kad Liepāju atstāja pēdējais kuģis ar izceļotājiem, no Latvijas pavalstniecības ir attiekušies 8396 vācieši.
1940. gada 18. jūnijā Liepājā “Tosmares” nelegālā komunistiskās partijas grupa pēc LKP Liepājas pilsētas komitejas norādījuma gatavo masu demonstrāciju.
19. jūnijā notiek “Tosmares” strādnieku demonstrācija ar lozungu: “Nost Ulmaņa valdību!”.
20. jūnijā mītiņš notiek Annas tirgus laukumā, tiek ieņemtas nozīmīgas pilsētas iestādes un pasludināta padomju vara.
30. jūlijā sākas rūpnīcu, uzņēmumu un namu nacionalizācijas process.
1941. gada 14. un 15. jūnijā uz Sibīriju un Padomju savienības attālajiem arktiskajiem apgabaliem izvest apmēram 17 000 iedzīvotāju, no Liepājas novada – aptuveni divus tūkstošus.
Otrais pasaules karš
1941. gada 22. jūnijā sākas karš. LKP Liepājas pilsētas komiteja veido bruņotas strādnieku vienības, kuru sākotnējais uzdevums ir uzņēmumu apsardzība un patrulēšana ielās.
22. jūnijā uz komunistu partijas pilsētas komiteju no Sarkanās armijas noliktavām tiek nogādātas ap 300 vecās sistēmas šauteņu. Katram strādniekam izsniedz šauteni un piecas patronas. Pilsētas bruņoto civilo aizstāvju skaits vēlākos pētījumos tiek lēsts uz 1033.
Tikai 29. jūnijā vācu karaspēks spēj iekļūt Vecliepājā.
“…Divīzija svinēja uzvaru, taāu tā bija arī rūgta mācība, par kuru vajadzēja samaksāt daudz asiņu,” vēlāk rakstīs vācu vēsturnieki. Vācu puses zaudējumi, pēc pētnieku aprēķiniem, bija aptuveni 2000 kritušo. Vēsturnieks Andrievs Ezergailis secina: “Liepāja bija pirmais ērkšķis Barbarosa plāna sākotnējo panākumu kronī…”.
Kara pirmie postījumi ir plaši: 117 ēkas sagrautas pilnībā, 450 – daļēji bojātas. Lielākie postījumi ir Vītolu, Graudu, Lielās ielas, Rožu laukuma un ostas apkārtnē.
Dzeltenās zvaigznes ēnā ebreju medības sākas jau okupācijas pirmajās dienās. Pirmais dokumentos atspoguļotais slaktiņš notiek 3. vai 4. jūlija vakarā Raiņa parkā. Pilsētas aizstāvji tur atstājuši nocietinājumu tranšejas, vācieši tās piepilda ar līķiem, vēlāk gan atļaujot pārapbedīt kapsētā.
Ebreju sinagoga Pētera ielā 9 tiek nojaukta, pilsētā atvērti speciāli veikali ebrejiem, pārtikas devas tajos mazākas nekā pārējiem pilsētniekiem.
Lielākā slaktiņa vieta ir Šķēdē, bijušajā Latvijas armijas poligonā pie jūras. Kopā ar ebrejiem tur tiek iznīcināti ķīlnieki, komunisti un čigāni.
Trīs dienu laikā no 1941. gada 15. līdz 17. decembrim Šķēdes kāpās nogalina vairāk nekā pusi Liepājas ebreju. Pēc 1935. gada tautas skaitīšanas datiem Liepājā dzīvoja 7379 ebreji, bet kopā ar apkārtnē dzīvojošiem – ap 7600. Vismaz 5000 Liepājas un tās apkārtnes ebreju nogalināti 1941. gadā, no tiem decembrī – 3019.
1942. gadā Liepājas geto vēl dzīvi 800 ebreju. Geto slēdz 1943. gada rudenī un visus ebrejus pārvieto uz Mežaparka koncentrācijas nometni Rīgā.
Pētījumi liecina, ka pretošanās gars Liepājā pret vāciešiem izpaudās kā lielāka līdzjūtība ebrejiem nekā tas bija citās Latvijas pilsētās. Pēc geto likvidēšanas liepājnieka Roberta Sedola izveidotā slēptuvē Tirgoņu ielas 14. nama pagrabā 1945. gada 9. maiju sagaidīja 11 izglābtie ebreji, pats glābējs gāja bojā 10. marta artilērijas apšaudē.
1941. gada 2. septembrī ar Verdi “Traviatu” jauno sezonu atklāj Liepājas operas un drāmas teātris, turpmāko gadu sezonas sākas ar Vāgnera “Loengrīnu” un Vēbera “Burvju strēlnieku”.
Pilsētas muzejā notiek mākslas izstādes, 1943. gada 27. maijā ap 20 000 dalībnieku pulcējās Liepājā Kurzemes novada 5. dziesmu svētkos.
1944. gada oktobra sākumā Sarkanajai armijai izdodas pārtraukt sauszemes sakarus ar Kurzemi. Vācieši aplenkto Kurzemes daļu nosauc par Kurzemes cietoksni.
Šeit atradās apmēram 200 000 vācu un latviešu kareivju un ap pusmiljons iedzīvotāju, ieskaitot visus bēgļus. Kurzemes cīņas turpinās septiņus mēnešus.
Oktobrī atmosfēra Liepājā līdzinās haosam: kilometriem garas bēgļu rindas. Pilsēta tiek sistemātiski un nežēlīgi bombardēta. Vienīgais glābējs – apmācies laiks. Tad pilsētnieki sacīja: “Esam laimīgi.”
Liepājas bīskapijas bīskapa vietnieks Julijans Vaivods savā dienasgrāmatā ierakta: “No skaistas, lepnas un bagātas dāmas Liepāja ir kļuvusi kropla ubadze.”
20. gadsimta 50. – 80. gadi
Pēc kara Liepājas iedzīvotāju skaits pieaug no 64 200 1950. gadā līdz 72 800 1960.gadā.
1959. gadā 52,4 procenti no pilsētas iedzīvotājiem ir latvieši, 34,3 procenti – krievi, 3,6 procenti – ukraiņi, 2,4 procenti baltkrievi, 2,8 procenti – lietuvieši, 2,2 procenti – poļi. Nākamajās desmitgadēs latviešu skaits Liepājā samazināsies.
1960. gadā rūpnīcā “Sarkanais metalurgs” uzstāda automatizētu velmētavu “350”. 1964. gadā izveidots jauns uzņēmums – Okeāna zvejas flotes Liepājas bāze. 1965. gadā sākas jauna mikrorajona celtniecība pilsētas Dienvidrietumu daļā.
1966. gada 15. septembrī PSRS Ministru Padome pieņem lēmumu, sākot ar 1967. gada 1. septembri Liepājas ostu attīstīt kā jūras kara bāzi un slēgt to tirdzniecības kuģiem, izņemot tos kuģus, kuri pārvadā jēlcukuru no Kubas. Lai iebrauktu Liepājā tiek ieviests pasu režīms. Personām, kuras Liepājā nav pierakstītas, nepieciešamas īpašas atļaujas.
1970. gadā Liepājā ir 92 900 iedzīvotāju, no tiem latvieši 47,5 procenti jeb 44 121.
1987.gada novembrī notiek pirmā grupas “Helsinki – 86 “ organizētā akcija pie Ziemeļu kapsētas, tā pārvēršas demonstrācijā, kas tiek brutāli izklīdināta.
1988. gada oktobrī 39 Liepājas delegāti piedalās Latvijas Tautas frontes dibināšanas kongresā Rīgā.
12. novembri noteik LTF Liepājas nodaļas pirmā konference.
18. novembrī virs Liepājas Pedagoģiskā institūta svinīgi tiek pacelts sarkanbaltsarkanais karogs, vakarā notiek grandiozs liepājnieku gājiens no Ziemeļu kapiem līdz Vecliepājas jūrmalai. Tas noslēdzas ar mītiņu.
20.gadsimta 90. gadi
1991. gada augusta puča dienās notiek Pilsētas padomes ārkārtas sēde, kas aicina iedzīvotājus izrādīt pilsonisko nepakļaušanos gadījumā, ja varu sagrābj militāri civilā komiteja.
Liepājas uzņēmumos sācies streiks, pārtraukta tramvaju un autobusu satiksme. 23. augustā LTF valdes locekļi, milicija un prokuratūras darbinieki pārņem LKP īpašumu Graudu ielā 50. Tiek demontēts Ļeņina piemineklis.
1994. gada 31. augustā Liepājā pilnībā beidz pastāvēt bijusī padomju jūras kara flotes bāze.
Pašvaldības vēlēšanās par Pilsētas domes priekšsēdētāju ievēlē Teodoru Eniņu.
1997. gada 18. februārī Saeima pieņem Liepājas speciālās ekonomiskās zonas likumu.
1997. gada 18. martā uz pirmo sēdi pulcējas jaunievēlētie pilsētas domnieki. Par Pilsētas domes priekšsēdētāju ievēlē Uldi Sesku.
Sagatavoja Liepājas muzeja direktores vietniece zinātniskajā darbā Uļa Gintnere
Abonēt:
Ziņas (Atom)